Jak jste se poznali?
Známe se od dětství, když jsme byli v různých...
- Vyrostli jste ve stejné čtvrti. - Jo.
Trávil jsem čas v jeho čtvrti...
- Byl jste na ulici Kenmare? - Ano.
Já jsem byl na ulici Prince, Elizabeth a Spring.
Takže on je v podstatě jediný, kdo věděl,
odkud pocházím a koho jsem i já znal,
kdo znal ten svět, a proto jsme pak spolu točili filmy.
Jak je to dávno předtím, než jste se potkali u Irčana?
- Kolik let je to od Casina? - Dvacet dva.
- Tobě taky. - Božínku.
Panebože.
Pamatuju si, jak jsem byl ohromený a jsi vážně jsi to bral,
- protože jsi napsal dlouhý scénář. - Jo.
A...
Ale tohle... Tak vy malujete kvartýry,
Je to úžasná kniha, je to neuvěřitelné.
Poprvé jsi to zmínil, když jsme byli u tebe v New Yorku.
- Zmínil jsem to, když jsme spolu mluvili. - A řekl jsi:
„Tenhle film uděláme.“
Četl jsem tu knihu už dávno.
- Jo, četl jsi to. - Někdo mi to dal na golfu.
- To je zajímavé. - A tehdy mi to i řekl.
Řekl: „Jednou to zfilmujete.“
- Páni. - Já na to: „Jasně, měj se.“
- A pak to přišlo... Ne. - Myslel jsem si to samé.
Vážně?
Původně nebylo v plánu se dát dohromady a zase spolupracovat.
Ale nakonec to k tomu vylučovací metodou
- a na základě zájmu... - Je zajímavé,
že je to jiné, protože je to skutečné.
Je to o našem světě,
- naší Americe... - Odehrává se to
v kontextu organizovaného zločinu,
a tím pádem... To je jen kontext.
- Je to film, který opravdu... - Přesně.
jak stárneme,
dokážeme se podívat na tento svět,
a na tyto postavy s lidskostí lidí, kteří jsou spolu, blízko,
navzájem věrní, milují se. A pak musí přijít zrada.
Vím, jak se cítíš, Franku. Věř mi, vím, jak se cítíš.
Řekl jsem ti, že jsme zkusili všechno, abychom mu pomohli. To přece víš.
Snažil ses. Může si za to sám.
Zdálo se, že v našem věku to dává smysl.
- Jo. - Bylo to zvláštní.
Takže je celý ten film intimnější a osobnější.
Je to na velkém plátně, ale zaostřuje to na ty tři.
- A co mezi sebou mají... - Je to odraz doby.
Je to nádherné, mít možnost takový film natočit,
protože se do něj ty postavy perfektně hodí,
Ani jsme o nich nemuseli tolik mluvit,
- o těch postavách. - Jo.
Obzvlášť když jsme měli s Alem scénu...
- Jo. - ...kterou jsem četl,
a říkám si: „Bože, doufám že na mě nevyjede,
jako to Al dělá, protože co pak budu dělat?
Vyjedu na něj zpátky?“
A on mi říká:
„V téhle scéně zůstaň klidný.“
A já si říkám: „Skvělé. Pokud na mě nevyjede on...“
- Je to směrem ven. - Je to tam.
„Do háje, chlapi. Bla bla bla. Ty jim to řekni.“
Tak to chodí, nebylo to proti mě.
Víš, jak jsi řekl: „Improvizujme.“
A já: „Udělám, co chceš,
ale myslím, že chce, aby ses vytočil.“
Nemůžu si pomoct, ale je tu nějaký jiný důvod?
Tohle jsou moje odbory! Jak to myslíš, jiný důvod?
Tohle jsou moje odbory!
Je to film na zamyšlení.
Je to film staršího... je to komorní film.
Je tam akce a všechno ostatní, je to velké.
Ale mělo by to jít v rytmu,
který si teď představíme, když se ohlédneme v čase.
Bylo to perfektní pro...
- tenhle typ materiálu. - Vzhledem k té délce,
přemýšleli jste o tom jako o součásti něčeho?
- Jak se to hraje? - Opět,
dnešní publikum,
a místa, kam na ty filmy chodí,
vidí, jak se všechno mění. Je to největší revoluce od...
od nástupu zvuku v roce 1927.
Risknul jsem to. Řekl jsem: „Nelze to udělat pro určité místo.
- Nelze to udělat pro konkrétní místo.“ - Jasně.
Řekl jsem: „Do toho.“
- Bylo to odhodlání k tomu filmu. - Jo.
A pokud to chceš vidět,
musíš s těmito lidmi strávit hodně času v jejich světě.
Podívej, je tu spousta drsňáků. Řekl ti to?
- Ty se drsňáků nebojíš, že? - Ne.
To jsem si myslel.
Takže o postavách mluvíme stejně jako...
Zaprvé, jsou skuteční.
- Jo. - Skutečně žili,
- tihle tři... - Tím je to snazší.
Pomáhá to. Ale bohužel už nežijí.
Ale pomohlo by, kdyby byli naživu.
Pak s nimi lze mluvit,
a trávit s nimi čas.
Tvoje postava ale byla slavná.
Moje postava byla slavná.
- Měl jsi co dělat. - Měl jsem tolik nahrávek.
- Poslouchal jsi jeho hlas? - Jo.
- Bylo to skvělé. - Pomohlo mi to.
Představa přípravy na roli
a kombinace fotek a článků a pak vidíš skutečného člověka...
Vážně to dělá dojem.
Na tom příběhu je skvělý ten trojúhelník, ti tři chlapi.
Je to typický příběh o loajalitě,
bratrství a zradě.
A ta zrada má důvod,
- který lidé pochopí. - Je to nutnost.
Když se nad tím zamyslíš, je to šílený vztah.
- Já vím. - Spí ve stejném pokoji.
- S bodyguardy. - Dvoulůžák.
Bude radši ve vedlejším pokoji
a něco se stane?
Na chodbě? Radši ho dáš tam?
To asi ne.
Zajímá mě, jak Bob používá vyprávění.
Je to jako kdybych mluvil o tom, jaké to bylo, když jsem se sem dostal.
Takovou to ukazovalo realitu.
Jako by se to skutečně stalo.
Je u toho. Ten, kdo to vypráví, je u toho.
- Nebo byl. - Bylo to jako v armádě.
Poslouchal jsi rozkazy, dělal jsi to správně,
dostal jsi odměnu.
Ale jak říkáš,
vy dva jste hráli své postavy,
a jak jste se přibližovali,
ani jste nezkoušeli. Rozumíš mi?
- Nezkoušeli jsme - V podstatě se něco stane...
A pamatujme si, že je to podle skutečných lidí,
- ale kdo zná ten skutečný příběh? - Jasně.
A všimneš si pravdivosti vztahů mezi těmi třemi.
Russell je zajímavý, protože to dělal opačně, než obvykle...
Než mě vidíte hrát?
- Jo. - Řekl jsi:
„Nebudeš jako gangsteři, které většinou hraješ.“
Kmotři si promluvili s Josephem Kennedym
ten si promluvil se svým synem Jackem a řekl mu,
ať nezapomene, komu sakra dluží.
Řekl jsem mu: „Jestli to nebudu hrát,
- budu hrát Tonyho Pro.“ - Jo.
A on na to: „Ne, to nechci, abys hrál.“
- Dal jsi je dohromady. - Chápu.
Máš Tonyho. Máš dohodu s Tonym. Důvod, proč se v tu chvíli...
drží při životě, jsi ty.
Kdo ví, co se opravdu stalo?
Nevíme. Tohle je jen verze,
ale pravda je v těch vztazích,
pravda je ve vztazích v tom světě.
Jimmy Hoffa byl nejpopulárnější, druhý po prezidentovi...
- Přesně. - V té době.
Na to se zapomíná.
A zapomíná se na odbory a na to co to stálo, aby pracující
dostali pořádně zaplaceno. Jednou se rozčílil,
kvůli té záležitosti s Kennedyovými. A to je ta scéna, kdy říkáš:
„Nikdy mi neodpustí, že jsem dal peníze Nixonovi!“
Jo.
Bože, do čeho ses to uvrtal?
- Cokoli uděláš bude katastrofa. - Jo.
A postava, jak je hraná,
„Jo, budu v pohodě.“
A ty... ale podívej,
věděl jsi, že mu to bude vadit.
Pamatuješ scénu, kde žádám Boba,
- aby oddělal Tonyho Pro? - K popukání.
Myslíš, že Russ by s ním něco mohl udělat?
Je to složité.
A on na to: „Podívej, musíš to chápat.
Celé jsem to postavil. Je to čisté.
Tohle je pokrok, je to vize.“
A on na to: „Ne, promiň.
- je součástí mafie.“ - Nikdy by to neudělal.
- Nikdy by to nedovolil. - Ne.
„Zabil bych ho sám, ale jsem moc známý.“
Říká: „Oddělal bych toho hajzla sám, ale nemůžu.“
Je to...
Je to šílené, mluví o něčím životě,
o něčí vraždě.
Ne, v takovém případě a v takovém světě
- je to otázka likvidace. - To je celé.
- Musí jít. - Stojí v cestě.
- Doslova v cestě. - Jo.
Je to nemyslitelné.
Jo, ale po tom rozhovoru s Tonym?
- Končím. - „Rozhovoru?“
Božínku.
- Nešlo to dobře. - Nechal jsi ho se poprat, že?
Jo, já vím.
- Mlaďoši na mě skočili. - Stephen na něj skočil.
- Panebože. - Tony Pro ho nenáviděl.
Já vím.
- Skutečný Tony Pro Hoffu nesnášel. - Skutečný Tony Pro.
Ten ho nenáviděl.
A chtěl tě sám milionkrát zabít.
Začali spolu a pak se rozdělili.
- Moc. - Kvůli moci.
A co Tony?
Má za sebou mafii. Ale ty máš odbor.
- Vytvořil jsi jo. - Pravda.
Co se sem cpe? Protože je gangster?
Chudák Jimmy to prostě nechápal.
Já vím. Nechápal.
Měl představu, jak věci jsou a věřil...
- To ano. - Nikdy ho nenapadlo,
- že by se mu to mohlo stát. - Ne.
Říkáš: „Nikdy by se neodvážili.“
Neodvážili by se!
- Neříkej to... - Neodvážili by se.
- Jimmy... - No tak, Franku.
Neříkej, že by se neodvážili.
A pak...
- Mají své způsoby. - Jo.
A pak se lidé ptají
na zmizení Hoffy. Já vlastně nevím.
Tohle je podle té knihy a Charlese Brandta.
Prostě jen jedna verze.
Podstatné je, že zmizel.
Přesně tak.
Ty teorie, že skončil... nacpaný v sudu
někde na východním pobřeží jsou absurdní.
Víš, je to tak jednoduchý příběh.
- Tak to je. - Je vtipné, že...
moje postava, která ho k tobě přivedla,
se tě tolikrát snažila zachránit, ale tys neposlouchal.
Jimmy ani nevěděl, kolikrát se ho pokusil zachránit.
Nechtěl, aby Jimmy zemřel, věděl, že to nakonec bude na něm.
- Bylo to opravdu zajímavé. - Když jde o ty dva,
nakonec si řekneš: „Zkusili jsme, co jsme mohli.“
- „Zkusili jsme vše.“ - Jo.
- Ale neposlouchal jsi. - „V takovém žijeme světě.
Musí pryč. Konec.“
Úžasné.
To ani neřekl. Neřekl jsi: „Musí pryč.“
- Jen ses podíval... - A ani slovo.
- „Tak to prostě je. Řekni mu to.“ - „Tak to prostě je.“
Budeš si s ním muset promluvit a říct mu to.
Tak to prostě je.
Tak to je?
Co te přivedlo na nápad...
- toho počítače a věku? - Toho počítače?
Když jsme měli scénář,
v jednu chvíli, ty scény, vzpomínky,
které u Boba tvořily
skoro půlku filmu, by museli hrát
- mladší herci. - Jo, mladší.
Tak říkám: „Co budu dělat?
Budu je učit, vysvětlovat?“
Takhle vysvětlovat nemusíš.
Jde o chování. Jak sedíš,
jaké máš držení, jak někoho pozdravíš,
jak odbočuješ konverzaci, chápeš.
Natáčeli jsme na Tchaj-wanu a přišel ke mě Pablo z ILM a říká:
„Podívej, pracuju na tom, jak lidi ve filmu omladit.“
A já na to: „O tom jsem slyšel... ve Star Wars.
Dělali jste to ve všech filmech s efekty.“
- Jo. - A on na to: „Víš,
co se týče Irčana, děláme to poprvé.“
A já na to: „ Počkat.
To je skvělý nápad.“
Akorát pokud tam budete vy
nebo kohokoli jiný v takovém typu filmu
a povedete konverzaci a budete mít na obličeji tenisáky...
Víš, co myslím, Joe?
- Ano. - Myslím, že to ztrácí...
- Je těžké... - Víš, vážně...
Víš, cítíš to...
- Je to těžké. - Jo.
- Dej to komukoliv a řekni jim, ať mluví. - Jo.
A ukázali mi to,
je to spíš skoro jako robot.
Máš spoustu vybavení. Tak říkám:
„Musí se vidět a musí na sebe reagovat.
Vrať se, až to nebudou tenisáky.“
A vrátil se, pořád se vracel. Vlastně tam byl.
- Jo. - Ale vrátil se a říká:
„Vymyslel jsem něco, kdy ty značky budou neviditelné.“
Jo.
„A budou potřeba tři objektivy na každou kameru.“
- To je další věc, kamery. - Pamatuješ?
Museli pracovat pro devět milionů kamer.
Rádi pracujeme s dvěma kamerami.
- Pořád. - Tak jsme měli dvě.
A se vším ostatním je to šílené.
Bylo to pro mě všechno nové.
- Pro mě také. - Naučili mě to.
Ne, nemluvím o těch tečkách,
mluvím o tom,
víš o čem, práce se dvěma kamerami a tak.
Tolik jsem se od tebe a od Boba o tom všem učil,
a on pak přijde a jen tak řekne:
„Joe, nedívej se do kamery,“ a já: „Do které?“
Máme tu 12 kamer...
Na každé tři objektivy.
„Jaké objektivy?“ a my na to: „Díváš se do nich.“
- Pamatuju si, že jsem šel a ty říkáš: - Měli jsme čtyři kamery...
„Vypadá to, že se díváš, kde co lítá.“ Já nevěděl, kam se dívat.
„Jdu a nechci se dívat do žádného objektivu.“
Přišel jsem tam a pochopil ten problém.
Někdy říkám, že přejít přes plátno je těžké.
- Chci říct... - Prostě jdeš.
Víš, jak říkám: „Počkej, jdu správně?“
Jdeš směrem ke kameře a nechceš se dívat do objektivu.
- Do jakého? - Proboha.
Bylo to něco. Byl jsem šokovaný, když jsem viděl Joea,
- když jsem byl v Lucasově komplexu. - Na Skywalkerově ranči?
- Jo. Řekl mi o tom. - A pak
ukazoval všechny skvělé věci
v nových filmech, všechny animace.
Bylo to úžasné.
A pak říká:
„Chci ti ukázat trochu toho, co děláme na Irčanovi.“
A na obrazovce byl...
Objevil se tam Joe Pesci.
A já si říkám: „Je to Joe?“
Říkám si: „Je to starý film s Joem?“
Tak říkám: „Kdo je to?“
Ale podstata toho filmu napovídala,
že se jedná o něco nového.
- Jo. - Zajímá mě, co se stane...
Jak se to liší od make-upu?
Někdy jsme akceptovali vzhled s make-upem.
Třeba když Dustin Hoffman dělal Malého velkého muže.
Pamatuješ? Dick Smith ho udělal starším.
Všichni věděli, že je to make-up, že je to Dustin,
že je to postava.
Pak tu byl John Hunt ve Sloním muži.
- Jo. - Jasně.
Někde tam je.
- Jo. - Pořád to dělá. Je tam.
Takže jaký je v tom rozdíl,
když můžeš něco vzít a vytvarovat to...
a předělat to, třeba ne úplně, ale...
- použít CGI jako make-up? - Jo.
- To byl ten moment. - Jo.
- Tím se to změnilo. - To bylo velké.
To bylo velké. A oni to také
udělali takovým způsobem...
Ano, bylo to trochu matoucí, s několika kamerami a objektivy,
ale když jsme se přes to dostali, když jsem přišel na to,
kam se máš dívat,
je to experiment, který stojí za to.
Protože takhle to půjde dál.
- Chceš být součástí tohoto boje? - Ano, pane.
Chceš být součástí této historie?
Ano, rád.
Udělám, cokoli budete potřebovat.
Bylo důležité ho mít v různém věku.
- Například: „Teď musíš stát rovně.“ - Jo, bože.
- Jo. - „V téhle části
musíš mluvit rychleji a vyšším hlasem.
Tehdy jsi mluvil jinak.
Až zestárneš, budeš mluvit pomaleji.“
- Já vím, je to divné. - Záleželo na všem tomhle.
- Jo, kámo. - Jsem na ně pyšný.
- Vždy mě něčím rozčiluje. - Jo.
První natáčecí den s Alem.
Nikdy předtím jsme se nepotkali.
Nikdy jsme nedělali na stejném filmu.
A teď spolu děláme film.
Takže první natáčecí den,
on hraje Hoffu
a sleduje výhru Kennedyových ve volbách.
Nesnáší je.
„Ti zatracení Kennedyové,“ tak nějak.
Vstane od televize, od rodiny.
- Jimmy, děti. - On a jeho problémy,
- kterým mě vystavil. - Jimmy.
Musím jít. Nečekáš, že to budu sledovat.
- Ne, Jimmy. - Já...
pracuji s ním poprvé, takže...
vstal a bylo to dobré, dobrý dialog.
Bylo to jako: „Moment, odcházím, mějte se.“
A odejde. A já na to: „Skvělé, pojďme ještě jednou.“
Tak to udělá znovu a všimnu si
Rodriga a Davida Webba. Přijdou ke mně
a říkají:
„Má mu být 49.“
A já na to: „A co na tom?“ A oni: „Víš, on je... pomalý.
- Vstává moc pomalu.“ . Jo.
A já: „Řekněte mu to.“
„Ne, ty mu to řekni.“ „Já vám říkám,
že s ním pracuji. Je první den, první záběr.“
Chápete. Tak jdu za ním a říkám: „Ale,
má mu být 49.
A když se zvedáš,
musí to mít víc...
Víš, co myslím? Musíš do kuchyně.
Tam prostě nebudeš.“
- Dělal jsem to na 51, že? - U dalšího záběru křičí:
„Padesát dva, 65.“
Konečně jsme na to přišli.
- Šlo o hraní. - Přesně.
- Jo. - Aby si uvědomil držení těla, všechno.
Šel jsem po schodech.
Je tam jedna scéna, kdy jdu po schodech dolů.
Takže začnu scházet,
a když sejdu, přijde za mnou Gary.
„Musíš být trochu víc... čiperný.“
- Vzpomínám si. - A ukázal mi to.
A měl pravdu, musel jsem...
je sejít jinak, než bych to udělal já.
- Jaký je rozdíl... - Byl v tom rozdíl.
Jaký je rozdíl oproti tomu, když řekneš:
„Jsi Richard III., musíš se podle toho hýbat.“
- Jasně. - Chápete. Je to hraní.
Musíš hrát celým svým tělem. Je to výjimečné.
Chápete?
Buď to skutečně děláš, nebo děláš
- Čas probuzení. - Nikdo ti to neřekl,
když jsi hrál Richarda III.
Pojďme to udělat znovu. Chci znovu dělat Richarda.
Dělal jsi to sám, vidíš?
A snažíš se celý ten film vymyslet.
Zapomínám, co si jako herci
musíte projít.
Zapomenu to a očekávám...
„Můžeš to udělat znovu?“ a oni: „Marty, on právě...“
Chápete. A pak...
Ale v tomhle filmu
jsme to vážně museli vzít v úvahu,
- hlavně natáčecí časy. - Jo.
Jak jsme je využili... Pamatujete,
většinou jsme jedli ve spěchu.
- Jo. - Abychom do sebe
rychle dostali energii na celý den.
Můžou s tím něco udělat? Například
nám to trochu ujelo a chceme 65
- místo 50. - Jo.
Tvé hraní ale nespraví.
Jo.
Ne, to...
spravit neumíme, promiň.
- Žijeme v naději, víte? - Já vím.
Můžeme to upravit zezadu.
Nechte mě, jsem starý.
- Nenápadně. - Nečekal jsem, že tohle budu dělat.
Chápeš?
Cílem bylo to udělat
- co nejlepší. - Jo.
Nejmodernější.
- Jo. - O to šlo.
Nevšimneš si toho.
- Je to zvláštní. Děje se to. - To je ono.
Je to jako když jsem viděl Joa, nevšiml jsem si.
Řekl jsem: „To je Joe.“
Měli nějaké jeho staré nahrávky?
Nevím, bylo by zajímavé je vidět vedle sebe.
Jo.
Kdo jsou ti ostatní,
- kdo se takhle upravuje? - Je to...
- Jsou to i další lidé? - Ne, jen vy tři.
- Jen my tři? - Jen my.
Ostatní měli make-up,
- do určité míry. - Jo.
Když se na sebe podíváte v roce 1983,
- máte okolo sebe skupinu. - Jo.
A možná jeden chybí, ale je tam někdo jiný.
Máš manželku, Jo,
- ta je s tebou. - Je na to háklivý,
pamatuji si na Zuřícího býka.
V aréně
zastavil natáčení, všechny zavolal a řekl:
„Tamhle je chlap, který má hodinky, které nejsou dobové.“
- Ale to bylo jasné. - Jo.
- Tak zřejmé. - Komu?
Prostě jsem to věděl.
V té době to nebylo digitální, jen tak to nezměníš.
Je to legrační. Přesně to myslím.
Jsem si jistý,
že když se měnil náš věk
a lidé okolo nás, on to měl pod kontrolou.
Kromě síly filmu nebo toho, jaký film je,
jeho umělecké stránky
a jeho techniky,
to bude mít vliv na kariéry,
- herců, hereček. - Naprosto souhlasím.
Budeme teď schopní hrát ještě 30 let.
Promiň, Joe.
To si nemyslím, Bobe.
- Vážně ne. - Ale je to pravda.
Franku, ať tě to ani nenapadne.
- Nedržím jazyk za zuby... - Já vím.
...pro nikoho.
- Já to vím. To ty přece víš. - Já vím.
- Oni to nevědí. - No...
To jsem já, takový jsem a to udělám.
Za sebe můžu říct, že čím jsem starší,
tím si všech u tohoto stolu vážím víc.
Jo, to je...
Tebe, vážím si toho, co děláš.
Tihle chlapi mě vytáhli z bahna.
- Jo. - Přivedli mě zpátky.
Všeho si vážím mnohem víc.
A všechno také vidím jinak.
To je další důvod,
proč pokračovat a pracovat.
- Víš, v mnoha směrech... - To se stalo i tady.
To se stalo, když jsme se dohodli
a uviděl jsem jeho reakci, když jsi mi řekl ten příběh.
Bylo to silné a dojemné.
Do toho jsme se ponořili.
Museli jsme, bylo to skutečné, mohli jsme z toho něco vytvořit.
A kam nás to zavede? Nejsem si jistý,
ale myslím, že vím.
Je to otázka zrání.
Lidé s tím možná nebudou souhlasit, až to uvidí,
ale... prostě vidíš věci jinak.
Myslíš, že ses za ty roky zdokonalil, Marty?
Ve své práci?
- Já... - Ne, že by ses zlepšil...
- Chápu, co myslíš. - Je to otázka...
Myslím, že mi začalo docházet,
že jsem za ty roky udělal spoustu věcí,
měl jsem určitou energii a způsob myšlení
a stříhání a navrhování,
stříhání scén a tak různě.
Je to vidět v Zuřícím býkovi, kde scény s dialogem jsou klidné,
a ve všech ostatních akčních scénách kamery létají všude.
A vlastně jsme to dokázal.
Je to jako by všechno bylo v dokumentárním stylu,
který se mi u tebe líbí.
- Jo. - Ale kromě toho
se celým tím filmem prolíná nálada.
Je to z toho cítit. Udělal jsi to ve Špinavých ulicích.
Jo.
Viděl jsem celý ten film po letech
a řekl jsem si: „Páni, ten pocit té čtvrti,
postav a všeho dohromady,
on to umí tak dobře.
Udělal to ve všech svých filmech.
Takže musí vědět, co dělá.“
Proto jsem se zeptal, jestli si myslíš, že ses v tom zlepšil?
- Ne, teď je to soustředěné. - Nepochybuješ o sobě.
Teď je to záběr ze střední vzdálenosti a detail.
- To je úžasné. - To je ono.
Chci říct, že jde o to...
To je zvláštní,
když máš v části filmu dělat vyprávění,
mám pocit, že nevím.
Myslím, že se s každým filmem
vše učíš znovu.
Každé postavení kamer se učíš znovu. O to jde.
Jdeš do boje a musíš zvítězit a jsi svůj nepřítel.
- Takže... - Cítíš se sebevědomější.
- Máš víc sebevědomí. - Jo.
- Víš, co je správné. - Myslím, že jsem víc...
S Hugem a se 3D to bylo velkolepé.
Bylo to skvělé.
Teď to byla otázka základů.
V tomhle filmu a světě
- jsou postavy základ. - Souhlasím.
Je jedno, jestli sedíš u stolu nebo jsi v autě.
Tihle chlapi by mohli být kdekoliv.
Takže jsou anonymní,
ale mají sílu, která to žene. Je to tragická síla.
Je to velmi...
musel jsem najít způsob, jak tomu nepřekážet.
- Jo. - Já... víš,
možná s tím někdo nebude souhlasit, ale to jsem dělal.
A každý film, který děláš, je nová zkušenost, při které se učíš.
Překlad titulků: Kristýna Doležalová